Soltész Márk:
A görög participiumok latinra fordításának egyes kérdései

1.	Bevezető

A participium igéből képzett melléknév, azaz melléknévi igenév. Már elnevezésében (görögül μετοχή = részvétel) is kifejezésre juttatja kettős természetét: részesedik (ezért latinul participium = partem capiens) mind az igének, mind a melléknévnek a tulajdonságaiban: melléknévileg fejezi ki a cselekvést. 
A participiumnak az igéhez hasonlóan van:
- genusa, azaz lehet activ, medialis és passiv alakja,
- a cselekvés különböző állapotainak, így befejezetlen (azaz folyamatában felfogott), befejezett és beálló állapotainak jelölésére a participiumnak különböző (imperfecta, perfecta és instans) actiojú alakjai lehetnek,
- a participia activi és deponentis mellett olyan esetek használatosak, mint a megfelelő személyragos igealakok után, állhat mellettük tárgy illetve megfelelő igevonzat (de, mint később látni fogjuk, ez a lehetőség csak a történeti nyelvfejlődés során válik teljesen kihasználttá!),
- a participiumok mellett állhat közelebbi meghatározásként adverbium.
- az άν hozzαadásával az ógörögben modális színezetet is kaphat.
A participium az igétől eltérően (hasonlóan az infinitivushoz) önmagában nem fejez ki időt, hanem a mondatnak a participiummal összekötött állítmánya (a verbum finitum) mutatja csak az időt, melyben a participium által kifejezett cselekvés történik. Bármely actiojú participium tehát kifejezhet jelenben, múltban és jövőben való cselekvést, azaz mindegyik participium mindegyik időalakkal köthető. (Éppen ezért nagyon helytelen és megtévesztő a nyugati szakirodalomban a participiumnak jelen-múlt-jövő idővel való megnevezése - pl. present-past-future participle, participe présent-passé, Partizip Präsens stb. Sokkal helyesebb a participium imperfectum elnevezés, melyet az alábbi példák is igazolnak: Video fratrem epistulam scribentem. - Vidi fratrem epistulam scribentem. - Videbo fratrem epistulam scribentem. - A participium imperfectum a példáinkban jelenben, múltban és jövőben bekövetkező cselekvést jelöl. Hasonlóképpen a participium perfectum esetében: Video epistulam a fratre scriptam. - Vidi epistulam a fratre scriptam. - Videbo epistulam a fratre scriptam. A példáinkon láthatjuk, hogy mennyire helytelen a participium praesens és praeteritum elnevezés.)
A participium melléknév voltát mutatják a következők:
- Mint melléknévnek, három neme van: masc., fem. és neutr. 
- Ugyanolyan declinatio-ja van, mint a melléknévnek.
- Használatát illetően megjegyzendő, hogy – éppúgy, mint a melléknév - önállóan csak ritkán fordul elő, inkább főnév mellett áll, mellyel nemben, számban és esetben szintén megegyezik. 
Míg azonban a melléknév tulajdonságot fejez ki, a participium cselekvő vagy szenvedő állapotot (a görög nyelvben az activ és passiv igenem mellett a medialis is megtalálható – mindez a participiumokra is vonatkozik).
 A participiumnak az igéhez és a melléknévhez hasonlóan van száma, azaz numerusa.
Ha megnézzük, hogy a fenti lehetőségek alapján a görög és a latin nyelvben ténylegesen milyen participiumok vannak meg, jelentős eltéréseket találunk:
     Az ógörög és a latin nyelv participium-rendszere

		Activum	Medium	Passivum	
Imperfectum	Gör.	παιδευων	                 παιδευομενος   	
	Lat.	educans		
	
Perfectum	Gör.	πεπαιδευκως	                πεπαιδευμενος	
Instans aoristi	Gör.	παιδευσας	παιδευσαμενος	παιδευθεις	
Perfectum	Lat.			educatus	
	
Instans futuri	Gör.	παιδευσων	παιδευσομενος	παιδευθησομενος	
Instans	Lat.	educaturus		educandus	
1. táblázat

Az ógörög nyelvben minden genusban minden actióban van participium, így egy szabályos görög ige (elvileg) mind a tizenkét participiumot tudja képezni, mivel az instans actio fel van osztva futurumra és aoristosra. (Bár ez valójában csak tíz különböző alak, mivel az imperfecta és perfecta actióban nincs külön medium és passivum, itt medio-passzív alakról beszélünk, ezeket a megegyező alakokat aláhúzással jelöltük.) Ezzel szemben a latinban (az álszenvedő igéktől eltekintve) ennél szinte összehasonlíthatatlanul kevesebb participiumot találunk, csak az activ part.imp., a passiv part. perf. és az activ ill. passiv part. inst. van meg, ez a négy alak.

2. A görög participium latinra fordításának kérdései

Az 1. táblázatból látható, hogy bizonyos participiumok a latinban hiányoznak. A latinra való fordításban így egyes görög formák participiummal való fordítása nehézségbe ütközik azért, mert a megfelelő genusú és actiójú participium a latinban nincs meg. Ilyenkor a fordítónak más kifejezésmódokat kell keresnie, melyekkel a latinban meg nem lévő participiumok hiányát áthidalhatja. Különösen két fontos participium hiánya okoz problémát, érdemes ezekkel külön-külön részletesen is foglalkoznunk.
a, A participium imperfectum passivi funkcióinak kifejezése a következő módon lehetséges:
-	Dum vagy cum kötőszóval (vagy vonatkozó névmással) bevezetett mellékmondattal:
-	Gerundivumos szerkezettel
-	Participium perfectum passivivel, logicum jellegű használatuk esetén
b, A participium perfectum activi funkcióinak kifejezése a következő módon lehetséges:
-	Az aktív szerkezet passzívvá való átalakításával ( ilyenkor a participium coniunctum helyébe is ablativus absolutus kerül - ezért olyan gyakori és közkedvelt ez a szerkezet a latinban):
-	cum vagy postquam kötőszóval (vagy vonatkozó névmással) bevezetett mellékmondattal:
-	Aktív igének hasonló jelentésű deponenssel való felcserélésével:

		3. A vizsgálat

	Platón Timaios c. műve a görög filozófiai szövegek közül az egyik legismertebb munka, s az a tény, hogy mind Cicero a Kr. e. I. században, mind Calcidius a Kr. u. IV. században lefordította latin nyelvre, a mű olvasottságát mutatja. Franz Blatt a Madvig-kongresszuson előadásában egy rövid, néhány mondatos kiragadott részletet hoz a Timaios eredeti görög szövegéből, s melléállítja ugyanezen szövegrészlet cicerói és calcidiusi latin fordítását, s arra a következtetésre jut, hogy a latin nyelvben Cicero idejében még nem volt meg a participium alkalmazásának az a hajlékonysága, amelyre később, a görög tudós szövegek fordításainak hatására tett szert, mivel a IV. sz-i szövegben 12 olyan participiumot talál, amely nincs meg a cicerói fordításban. Ez a megállapítás nem teljesen egyeztethető össze Marouzeau nézetével, miszerint Cicero a participiumot a mellékmondatokkal arányosan váltakozva használja, s a késői latin szerzők participium-használata már túlhajtott, a görög formáknak néha már szolgai utánzását mutatja. Ebből kiindulva vizsgáltuk meg alaposabban a Blatt által kiválasztott részletet, s egy lényegesen hosszabb szöveg vizsgálata alapján vetettük össze a két latin szöveg participium-használatát, s ebből vontuk le a következtetéseinket. A következő módon jártunk el: a görög szöveget felosztottuk kb. egysoros egységekre, amely nagyjából egy tagmondatnak felel meg, s aláírtuk a két latin fordítás megfelelő helyeit. Itt-ott kisebb eltérések találhatók, főleg a fordítások eltérő központozása miatt. Néhol a latin szöveg kissé távolabb áll a görög eredetitől, itt be kellett iktatnunk “üres” sorokat, a latin nyelv helyét kipontozva, de ez egyértelműen látszik majd a szöveg tagolásából. Ezután aláhúzással jelöltük a latin szövegben az activ participium imperfectum eseteit, dőlt betűvel a passiv participium instans alakjait Egy olyan genitivus absolutus szerkezet is van, amelyet a latin szöveg is abszolút konstrukcióval ad vissza, ezt vastagon szedtük. Fontos felhívnunk a figyelmet arra, hogy az egymás alatti sorokban  megjelölt szavak sok esetben nem egymás megfelelései, hanem csak véletlenül kerültek egymás alá. 

4.	Következtetések: az aranykori és a késő császárkori latin nyelv participium-használatának összehasonlítása

	Platón	Cicero	Calcidius	
Part. Imp. Act.	35	21	36	
Participium Instans Passivi.		12	16	
a participiumtól függő bővítmények száma átlagosan		0,8 (0-4)	1,5 (0-7)	
a participiumtól függő bővítmények alárendeltségi foka átlagosan		1,5 (1-3)	1,8 (1-5)	
2. táblázat

Jól megfigyelhető, hogy míg a cicerói fordításban csak 21 act.part.imp-ot találunk, a calcidiusi szövegben 36-ot, a pass.part.inst-ból Cicerónál 12-t, Calcidiusnál 16-ot, így Blatt megállapítása annyiból igaznak mondható, hogy a participium használata a kései latin nyelvben sokkal rugalmasabbá vált. Ez vonatkozik a participiumtól függő bővítmények számára és az alárendeltség fokára is: Calcidius mindkettőben jelentősen vezet. Lássunk erre néhány példát:

          Platón                                     Cicero                                 Calcidius

τί τὸ ὂν ἀεί͵ γένε-σιν δὲ οὐκ ἔχον͵ καὶ τί τὸ γιγνόμε-νον μὲν ἀεί͵ ὂν δὲ οὐδέποτε; τὸ μὲν δὴ νοήσει μετὰ λόγου περιληπτόν͵ ἀεὶ κα-τὰ ταὐτὰ ὄν͵ τὸ δ΄ αὖ δόξῃ μετ΄ αἰσθή-σεως ἀλόγου δοξα-στόν͵ γιγνόμενον καὶ ἀπολλύμενον͵ ὄντως δὲ οὐδέποτε ὄν.

quid est, quod sem-per sit neque ullum habeat ortum, et quod gignatur nec umquam sit? Quorum alterum intelligentia et ratione comprehenditur, quod unum atque idem semper est; alterum, quod adfert opinio-nem sensus rationis expers, quod opinabi-le est, id gignitur et interit nec umquam esse vere potest 

quid sit quod semper est, carens generati-one, quid item quod gignitur nec est sem-per, alterum intellectu perceptibile ductu et investigatione rationis, semper idem, porro al-terum opinione cum inrationabili sensu o-pinabile proptereaque totum incertum, na-scens et occidens ne-que umquam in exi-stendi condicione constanti et rata per-severans.

Calcidius szövegében öt olyan participium található (carens, nascens, occidens, constanti perseverans), amely Cicero fordításából hiányzik, a carens-től még egy bővítmény (generatione) is függ (ablativus inopiae), a perseverans attributum praedicativumként használt participium coniunctumtól pedig egy komplex konstrukció: egy időhatározó (neque umquam) és egy összetett állapothatározó – a szintagma alaptagja az in condicione, amelynek birtokos jelzője az existendi, minőségjelzői pedig a constanti és a rata:

carens

generatione

perseverans

neque umquam                             in condicione

                                               existendi             constanti   et   rata

Megfigyelhetjük, hogy ugyanabban a szintagmában két participium is található: maga a szintagma alaptagja (perseverans) és egy jelzőként használt participium (constanti), amely csak a alaptag bővítményének a bővítménye. 

ὅτου μὲν οὖν ἂν ὁ δημιουργὸς πρὸς τὸ κατὰ ταὐτὰ ἔχον βλέπων ἀεί͵ τοιού-τῳ τινὶ προσχρώμε-νος παραδείγματι͵ τὴν ἰδέαν καὶ δύναμιν αὐτοῦ ἀπεργάζηται͵ καλὸν ἐξ ἀνάγκης  οὕτως ἀποτελεῖσθαι πᾶν· οὗ δ΄ ἂν εἰς γεγονός͵ γεννητῷ πα-ραδείγματι προσχρώ-μενος͵ οὐ καλόν.
 quocirca si is, qui aliquod munus effi-cere molitur, eam speciem, quae semper eadem est, intuebitur atque id sibi proponet exemplar, praeclarum opus efficiat necesse est; sin autem eam, quae gignitur, num-quam illam, quam expetet, pulchritudi-nem consequetur. 

operi porro fortunam dat opifex suus; quip-pe ad immortalis qui-dem et in statu ge-nuino persistentis ex-empli similitudinem atque aemulationem formans operis effigi-em honestum efficiat simulacrum necesse est, at vero ad nati-vum respiciens gene-ratumque contem-plans minime deco-rum.

Calcidius szövegében négy olyan participium található (persistentis, formans, respiciens, contemplans), amely Cicero fordításából hiányzik. Mindegyiknek van bővítménye is:
respiciens

ad nativum

contemplans

generatum

formans

similitudinem    atque    aemulationem

exempli

persistentis

ad immortalis                                  in statu genuino

Calcidiusnál itt a part. egy öt szinten alárendelt szintagma alaptagja - a császárkori latinban a participium láthatóan igen rugalmasan alkalmazható.

βουληθεὶς γὰρ ὁ θε-ὸς ἀγαθὰ μὲν πάν-τα͵ φλαῦρον δὲ μη-δὲν εἶναι κατὰ δύνα-μιν͵ οὕτω δὴ πᾶν ὅσον ἦν ὁρατὸν πα-ραλαβὼν οὐχ ἡσυχί-αν ἄγον ἀλλὰ κι-νούμενον πλημμε-λῶς καὶ ἀτάκτως͵ εἰς τάξιν αὐτὸ ἤγα-γεν ἐκ τῆς ἀταξίας͵ ἡγησάμενος ἐκεῖνο τούτου πάντως ἄ-μεινον.
Nam cum constituis-set deus bonis omni-bus explere mundum, mali nihil admiscere, quoad natura pate-retur, quicquid erat, quod in cernendi sen-sum caderet, id sibi adsumpsit non tran-quillum et quietum, sed inmoderate agita-tum et fluitans, idque ex inordinato in or-dinem adduxit; hoc enim iudicabat esse praestantius. 
Volens siquidem deus bona quidem omnia provenire, mali porro nullius, prout eorum quae nascuntur natura fert, relinqui propagi-nem, omne visibile cor-poreumque motu im-portuno fluctuans ne-que umquam quie-scens ex inordinata ia-ctatione redegit in or-dinem sciens ordi-na-torum fortunam con-fusis inordinatisque praestare.
Calcidiusnál ebben a szövegrészletben négy participium található (volens, fluctuans, quiescens, sciens), míg Cicerónál csak kettő (fluitans, praestantius). Megfigyelhetjük, hogy ezek nem mindig egymás megfelelései: a görög βουληθείς medio-passzív (deponens) participium aoristi  alakot Calcidius a volens participiummal adja vissza (a görög szöveg jelentése alapján ide a volo ige participium perfectum activi alakja kellene (= cum voluit), a participium imperfectum activi alkalmazásakor kissé módosul a mondat értelme: a βουληθείς  – ἤγαγεν viszonyában található előidejűség a volens – redegit viszonyából hiányzik, de még mindig szerencsésebb, mint Cicero megoldása: cum constituisset – adduxit – itt megvan ugyan a görögben található előidejűség, viszont az egész mondat kissé nehézkessé, mesterkéltté válik – ez azon kevés esetek egyike, amikor Calcidius fordítása gördülékenyebb, mint Ciceróé, mert ezzel szemben ha tovább olvassuk a szöveget: a ἡγησάμενος ἐκεῖνο τούτου πάντως ἄμεινον. fordításaként a hoc enim iudicabat esse praestantius cicerói megoldás pontos, stílusában is megfelelő, míg ha megnézzük a későbbi fordítást: sciens ordinatorum fortunam confusis inordinatisque praestare – Calcidius (mint annyiszor) itt már magyarázza a görög szöveget, ahelyett, hogy (mint Cicero) fordítaná. Itt megfigyelhető, hogy a ἡγησάμενος görög medialis (deponens) participium aoristi alakot Calcidius a sciens participiummal adja vissza (a volens-hez hasonlóan elvész az előidejűség, de ez nem értelemzavaró) – Cicero iudicabat megoldása értelmileg megfelelőbb, csak nem participium. Viszont az ἄμεινον  (εἶναι) fordításaként éppen Cicero alkalmaz participiumot (igaz jelzői értelemben): esse praestantius, míg Calcidius az infinitivust (praestare) alkalmazza. Ugyanabban a mondatban tehát mást és mást fordít participiummal Cicero illetve Calcidius.
Cicerónál is láthatunk példát arra, hogy a participiumtól bővítmény függ, igaz sokkal kevesebbszer, mint a későbbi fordításban. Blatt ezt pozitív folyamatnak tekinti. Ez a megállapítás azonban nekünk kissé sematikusnak látszik. A két latin fordítás összehasonlításából kitűnik, hogy Calcidius túlhajtja a participium alkalmazását a görög szöveg fordításában. Cicero stílusa arányos, rendezett, kiegyensúlyozott, műfordításán egyáltalán nem érződik az, hogy gondolatait eredetileg egy másik nyelven fogalmazták meg. Erre Calcidius is törekedett, fordításában nincsenek hibák, félreértések vagy indokolatlan hellenizmusok, de néha túl bonyolult, mesterkélt, főleg ha Platón és Cicero egyszerű és világos nyelvezete mellé állítjuk.

ὄντως δὲ οὐδέποτε ὄν.

nec umquam esse vere potest 

neque umquam in existendi condicione constanti et rata perseverans 

Platón és Cicero klasszikus stílusának fölénye világosan kitűnik.
A görög τὸ ὂν  -  οὐκ ἔχον͵ τὸ γιγνόμενον͵ ὂν οὐδέποτε participium-párokat a latin nem azért nem participiummal fordítja, mert a létigének, a habeo és fio (vagy gigno, orior) igének nincs participiuma (ha nagyon akarná, valamiféle participiummal – pl. existens, praesens – pótolhatná a hiányzó ens alakot, Calcidius használja is a carens participiumot), hanem azért bontja fel a szerkezeteket quod sit/est, neque habeat, quod gignitur/gignatur mellékmondatokká, mert a puszta (határozott névelő nélküli) participium alkalmazása a gondolatmenetet reménytelenül zavarossá, de legalábbis kétértelművé tenné. A görög nyelv hatása a latinra olyan erős sohasem volt, hogy a latin fordítók az ille-illa-illud mutatónévmást névelői szerepben alkalmazzák - ilyen  mértékű (a korabeli latin olvasóközönség számára valószínűleg érthetetlen és bizarr) szolgai fordításra csak nagyon tehetségtelen fordítók vállalkozhattak. Amikor az újlatin nyelvekben fokozatosan megjelent a határozott névelő, a helyzet a participiumok szempontjából is megváltozott, de ez már nem a latin nyelvtörténetre tartozó kérdés.
	A hiányzó participiumok pótlására is számos példát találunk: az "ἀπ' ἀρχῆς τινος ἀρξάμενος" fordításaként, vö. a latin "ab aliquo temporis principatu" illetve "originem sortitus ex tempore" próbálkozásokat.
	 A vizsgált szövegrészletben van egy olyan genitivus absolutus szerkezet, amelyet a latin is abszolút konstrukcióval ad vissza: a vastag betűvel kiemelt görög "τούτου ὑπάρχοντος", a latin következetesen ablativus absolutusnak fordít (mind Cicero, mind Calcidius fordításában "hoc posito"). A görög szövegben participium imperfectum activi található (ὑπάρχοντος), a szókapcsolat magyar jelentése kb. "ha ezt megengedjük/ elfogadjuk/ feltételezzük", a latin fordításban az eredeti értelem megőrzése érdekében a pono 3, posui, positum ige participium imperfectum passivi alakját kellene használni, ám ennek híján (vö. 1. táblázat) mind Cicero, mind Calcidius kénytelen az ablativus absolutusban a meglévő participium perfectum passivit használni (posito), kissé megváltoztatva a szókapcsolat értelmét: "ha (azaz miután) ezt megengedtük/elfogadtuk/ feltételeztük" - a perfecta actio előidejűsége a görög ὑπάρχοντος -ból hiányzik, hiszen az participium imperfectum - az előidejűséget a görög ὑπάρξαντος vagy ὑπηργμένου fejezné ki.

5.	Konklúzió

	Összegzésül elmondhatjuk, hogy a latin nyelv történetében az aranykor és a késő császárkor között eltelt négy évszázad jelentős változásokat hozott a participium használata szempontjából, amely Cicero illetve Calcidius műfordításán jól lemérhető: a vizsgálatunkban kimutatott különbségek már nem magyarázhatók pusztán azzal a ténnyel, hogy Cicero jobb fordító, mint Calcidius, s műfordításában kevésbé ragaszkodik a görög formák szolgai másolásához – hiszen ezt a törekvést a latin participiumnak (a göröghöz képest meglevő) alaki és használatbeli hiányosságai eleve korlátozzák. Calcidius participium-használata minden bizonnyal tükrözi a Kr. u. IV. századi latin nyelvállapotot, s ez már világosan mutatja az átmenetet a középkori latin nyelv felé, amely az újlatin nyelvekben meglevő tendenciák csíráit is magában hordozza (pl. a névelő használata – ez önmagában is jelentősen megnöveli a participium alkalmazhatóságát, mint azt a Timaios első sorának részletes elemzésekor láttuk; továbbá a participium használata nemcsak a passzív perfectum igeidőkben az esse segédigével – mint a latinban, hanem a habere segédigével is az aktív és passzív imperfectum és perfectum igeidőkben egyaránt – mindezek az aktív és passzív participiumot az újlatin nyelvekben a latinban addig ismeretlen nyelvi formák kifejezésére is képessé teszik – de ehhez szükséges volt a participium használatának az a jelentős bővülése, amelyet már Cicero és Calcidius Timaios-fordításának egybevetésekor is megsejthettünk).

5. Bibliográfia

1. Betz, W.: Lehnbildungen und der abendländische Sprachausgleich, (Paul u. Braunes Beitr. z. Gesch. der Sprache u. Litt. 67, 1944) 275–3O2.
2. Blaise, A.: A Handbook of Christian Latin Style, Morphology and Syntax, Brepols, Belgium, 1994.
3. Blatt, F,: Latin Influence on European Syntax, in:Travaux du Cercle Linguistique de Copenhague TCLC 11. 33–69.
 Influance latine sur la syntaxe Européenne, in:TCLC 11. 224–235
4. Bornemann, E. - Risch E.: Görög nyelvtan, ford. Mayer Péter, Lexika, Bp. 1999.
5. Borzsák, I.: A latin nyelv szelleme, Parthenon-Tanulmányok 3. Bp. 1942.
6. Callaway, M. The Absolute Participle in Anglo-Saxon, Johns Hopkins diss. Baltimore, 1889. (Review) 
	The Appositive Participle in Anglo-Saxon, Publications of the Modern Language Association of America, 16, 1901.
7. Eklund, S.: The Periphrastic, Completive and Finite Use of the Present Participle.in Latin, Uppsala, 1970.
8. Greenough, J. B. et al. (ed.): New Latin Grammar, Aristide D. Caratzas, Publisher, New Rochelle, New York, 1988. 309–315.
9. Hall, R. A.: Hungarian Grammar, In: LANGUAGE Monograph no. 21, 1944. p.10.
10. Hammerich, L.L.: Germanistic Reflexions on Antique After-Effects on European Culture In:TCLC11.121–131.
11. Hofmann, J.B. – Szantyr, A.: Lateinische Syntax und Stilistik, Verlag C.H.Beck, München, 1964. 383–395.
12. Jespersen, O.: A Modern English Grammar on Historical Principles vols.II,III,IV,V,VII. Copenhagen – London, 1949.
	Growth and Structure of the English Language, Oxford, 1946.
13. Lerch, E.: Historische französische Syntax I-III Leipzig 1925.
14. Marouzeau, J.: Un example de restauration syntaxique: le participle présent In: Quelques Aspects de la formation du Latin Littéraire, Paris, Libraire C. Klincksieck, 1949. 153–159.
15. Meiser, G.: Historische Laut- und Formenlehre der lateinischen Sprache, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt, 1996. 226–228.
16. Mugler, Ch.: L’evolution des constructions participiales complexes en grec et en latin, Paris, 1938.
17. Norden, E.: Die antike Kunstprosa vom VI. Jahrhundert v. Chr. bis in die Zeit der Renaissance Teubner, Leipzig-Berlin, 1923.
18. Nykrog, P.: L'influence latine savante sur la syntax du francais in: TCLC 11. 89–115
19. P. Mayer, E. – Töttössy, Cs.: Latin mondattan és stilisztika, Nemzeti Tankönyvkiadó, Bp. 1994. 144–163.
20. Quirk, R. et al., A Grammar of Contemporary English, Longman, London, 1985. 70–75, 876–883.
21. Schwyzer, E.: Genealogische und kulturelle Sprachverwandtschaft (Festgabe der Universitat, Zürich 1914)
	Griechische Grammatik, Verlag C.H.Beck, München, 1966.  384–4O9.
22. Sřrensen, K.: Latin Influence on English Syntax, In: TCLC 11.131–157.
23. Velcser Mártonné: Fordítási hibából archaizáló nyelvi eszköz, Néprajz és Nyelvtudomány X. (1996) 55–61. és klny. Nyelvészeti dolgozatok, 63. Szeged 1966. 
24. van Winden, J. C. M.: Calcidius on Matter, His Doctrine and Sources, A Chapter in the History of Platonism, In: Philosophia Antiqua, A Series of Monographs on Ancient Philosophy, ed. by W. J. Verdenius and J. H. Waszink, Vol. IX, Leiden, E. J. Brill, 1959. 

Szövegkiadások

Platonis dialogi secundum Thrasylli tetralogias dispositi ex recognitione C. F. Hermanni, Vol. IV, MCMXI, Lipsiae, in aedibus B. G. Teubneri, 332-337.
M. Tulli Ciceronis scripta quae manserunt omnia, recognovit C. F. W. Mueller, Partis IV, Vol. III, MCMX, Lipsiae, in aedibus B. G. Teubneri, 214–220.
Plato Latinus, ed. R. Klibansky, Vol. IV, Timaeus a Calcidio translatus commentarioque instructus, ed. J. H. Waszink, in aedibus Instituti Warburgiani, Londinii, MCMLXII